Cu 4,5 miliarde de ani în urmă, în cursa de înalt nivel pentru devenirea ca planetă,
această sferă albastră si strălucitoare a ajuns pe podium.
Dar competitia a fost haotică
si plină de ciocniri violente.
În timpul formării Terrei, stânci si bolovani
o loveau cu viteze mai mari decât ale masinilor
care se lovesc de ziduri sau de alte masini.
După străduinte asidue
a devenit un loc special în cadrul Sistemului Solar
un loc capabil de a suporta oceane, uscat si viată.
Bacteriile au folosit pentru productia de oxigen.
Datorăm întreg patrimoniul terestru celor mai mărunte creaturi.
În ciuda dezastrelor epocii moderne care ne afectează planeta,
aceasta rămâne încă unul dintre cele mai misterioase creatii ale Universului.
Decolăm, la bordul "navetei spatiale Terra".
UNIVERSUL - NAVETA SPATIALĂ TERRA S01 E06
traducere si adaptare biotudor@gmail.com
Să presupunem că extraterestrii ar exista
si ar dori să călătorească spre Terra;
ar avea parte de cea mai incitantă vacantă cosmică.
Planeta Pământ, al cărei nume îsi are originea în termenul grecesc "éraze",
însemnând "pământ", este a treia planetă telurică de la Soare.
Cu toate acestea, la sosire,
vizitatorii si-ar da seama că porecla de "planetă albastră",
vine de la faptul că trei sferturi din suprafată sunt acoperite de ape.
Turistii vor observa, de asemenea
că Terra este singura planetă a sistemului nostru solar
unde există viată si implicit oameni.
Dacă poti respira în atmosfera noastră bogată în oxigen,
sau dacă poti respira sub apă,
Terra poate fi explorată fără a avea nevoie de o navetă sau de un costum, speciale.
Turistii ar trebui să-si ajusteze ceasurile.
Terra are nevoie de 365 de zile pentru a se roti în jurul Soarelui,
iar fiecare zi are 24 de ore,
timp necesar planetei pentru a se roti o dată în jurul propriului ax.
În ciuda avertismentelor călătorilor referitoare la furtuni si războaie civile,
Terra este o destinatie de călătorie destul de sigură.
Terra este o planetă deosebită.
Asa cum Porsche este o masină deosebită.
Planeta noastră s-a format în locul potrivit din Sistemul Solar.
De fapt este singurul loc din Sistemul Solar
unde plantele si animalele cresc în conditii naturale.
Renumitul astronom Donald Brownlee,
si-a dedicat cariera unei provocări
aceea de a rezolva misterele aparitiei Terrei.
El sustine că, în cursa de a deveni o planetă locuibilă,
Terra a fost privilegiată.
Dar avertizează că această cursă a fost plină de pericole si mistere.
Terra a suferit numeroase modificări
pentru a deveni asa cum arată azi.
Multe dintre aceste evenimente au avut la bază sansa.
În urmă cu 4,5 miliarde de ani, într-un colt al Universului
a explodat un imens foc de artificii.
O stea tânără dar viguroasă a explodat, producând o supernovă.
Explozia acestei stele ar fi putut determina colapsul gravitational
al norului de praf stelar care a format Soarele.
Putin după formarea Soarelui
în jurul acestuia orbita o mare cantitate de materie.
Era vorba de particule microscopice, de gheată, praf,
multe dintre ele asemănătoare scamelor care rămân în uscător.
Au început să se formeze mici bulgări.
Unele dintre aceste structuri au devenit asemenea nisipului,
urme de silicati care au început să se agrege
formând mici roci sau "bolovani".
Odată cu cresterea rocilor a crescut numărul coliziunilor.
Odată ce două obiecte se ciocnesc, gravitatia le uneste.
Porsche sunt recunoscute pentru viteză.
La fel si planetele.
La formarea Pământului, particulele, si rocile si bolovanii
veneau hăulind mai ceva decât aceste turisme
când se lovesc de parapeti sau de alte turisme.
Terra s-a format prin multiple coliziuni.
Dar ar fi fost nevoie de multiple coliziuni pentru a ajunge la dimensiunile de azi.
Pentru a întelege mai bine procesul de formare,
Pete Schultz si fostul său student Seiji Sugita,
încearcă să simuleze impacturile timpurii asupra Terrei
utilizând poligonul de tragere verticală de la centrul de cercetări Ames, al NASA.
E o hală în care se găseste un tun cu gaze usoare
care arată ca o rachetă balistică.
Tunul vertical lansează proiectile asupra unor tinte variate
în interiorul unei incinte vidate.
Faptul că tunul poate trage sub unghiuri diferite
determină posibilitatea unor simulări cu grad mare de veridicitate
asupra evenimentelor care au avut loc la suprafata Terrei
cu 3,5 miliarde de ani în urmă.
Vom trage cu această mică sferă de aluminiu de 0,6 cm
spre interiorul incintei vidate; folosim această sferă
deoarece are o densitate similară cu aceea a unui asteroid
când intră în atmosfera terestră,
asa că viteza de impact va fi de circa 5 km/s.
Cam de 10 ori mai mare decât viteza unui glonte.
O să se facă tăndări.
Tunul vertical va trage cu bila de aluminiu într-o incintă vidată
umplută cu gaze atmosferice.
Va lovi o grămăjoară de nisip
care imită suprafata terestră a acelor vremuri.
Ne aflăm într-o incintă vidată dar introducem un amestec gazos
care va simula atmosfera de la începuturile Terrei ca planetă.
Să facem si câteva cratere,
asa cum probabil existau la suprafata Terrei de atunci.
Pentru că aceste evenimente aveau loc mereu,
trebuie să fi existat multe cratere.
Am planificat o tragere spre centrul tintei
si o examinare a formei craterului. Se va observa puterea distructivă
chiar si a acestei bile de mici dimensiuni,
O să facă pagube importante.
Vă vine să credeti că totul va supravietui...
Camere video de mare viteză vor surprinde impactul.
Schultz si Sugita, urmăresc emotionati monitoarele
localizate în afara razei de actiune a tunului.
Asta e partea care mă omoară.
E ca si linistea dinaintea furtunii.
Din camera de control, un inginer actionează câteva butoane.
Începem.
Schultz si Sugita amestecă stiinta cu putină superstitie.
Ne încrucisăm degetele...
picioarele...
mâinile...
Asta mă înnebuneste.
Minunat ! Doamne !
Să aruncăm o privire.
Experimentul a functionat.
E incredibil...
Dacă ne imaginăm asta la suprafata terestră...
Da ?
S-ar produce nori care s-ar roti
cu viteze comparabile cu niste tornade.
- Sau mai mult. - Si mai mult, da.
Imaginile înregistrate prezintă un tablou înspăimântător
a evenimentelor care au avut loc după nasterea planetei.
E un lac pe cinste !
Doamne !
Este minunat !
A făcut pagube importante.
Imaginează-ti că ăsta e asteroidul care a lovit Terra.
Acest eveniment s-a repetat destul de des,
pentru a produce pagube importante asupra Terrei.
Aceasta este doar un exemplu la scară mică
despre ceea ce s-ar fi întâmplat la începuturile existentei Terrei.
Da !
Unele dintre obiectele care se loveau de Pământul primitiv
aveau peste 500 km diametru.
Forta unui asemenea impact de mare viteză a produs o încălzire intensă.
Terra a început să se "coacă" dinspre interior.
Fierul si nichelul s-au topit si s-au scufundat spre miez
producând căldură, asemenea unui furnal imens.
Rocile externe, sau magma, s-au topit complet
producând un ocean de materie lichefiată.
Planeta era un infern arzând care plutea în spatiu,
Cu adevărat... Iadul pe Pământ.
Cei mai reprezentativi impactori ar fi putut steriliza planeta.
Întreaga suprafată terestră era acoperită de aburi clocotitori
peste temperatura de sterilizare.
Formarea miezului terestru, cunoscută ca si "Marea catastrofă a fierului",
a avut loc în primii 40 milioane de ani de existentă ai planetei noastre,
si ne-a influentat definitiv viitorul.
În miezul de fier,
sfera rotatorie de fier topit a produs un câmp magnetic special.
Asa s-au generat conditiile unei planete locuibile.
Prin concentrarea fierului spre centrul Pământului
se forma un miez solid care ar fi putut determina
formarea câmpului magnetic care înveleste planeta.
În absenta câmpului magnetic
Terra ar fi un pustiu lipsit de atmosferă si de viată.
Un sir neîntrerupt de rafale de materii
călătorind dinspre Soare spre Terra cu milioane de km/oră,
si care ne-ar reduce atmosfera existentă aproape complet
în câteva milioane de ani.
Câmpul magnetic terestru realizează devierea vântului solar
si ne conservă atmosfera.
Dar chiar si în prezenta unui câmp magnetic
violenta si haosul au continuat să domine planeta Pământ.
Deasupra miezului de fier,
scoarta de roci se topea
formând vulcani care au erupt la suprafată
aruncând în aer gaze si lavă.
Iar coliziunile au continuat.
Un anume impact a schimbat definitiv istoria existentei Terrei
si soarta omenirii.
La aproximativ 50 de milioane de ani de la formarea Pământului
a avut loc o coliziune care a redirectionat-o.
Un obiect de dimensiunea planetei Marte
a lovit Terra, care avea deja 80% din dimensiunea actuală.
Impactul exploziv a topit scoarta ambelor planete
iar cele două au fuzionat, formând o Terra mai mare.
O parte din reziduurile topite care nu s-au amestecat s-au reunit pentru a forma Luna.
Planetologul Bill Hartmann, a fost cel care a propus această teorie
după prima misiune a NASA pe Lună.
Când astronautii de pe Apollo au adus roci de pe Lună
si le-am putut studia compozitia,
s-a observat că...
rocile sunt similare cu lava terestră răcită.
Ceea ce atestă o compozitie similară a Terrei si Lunii
Relatia intimă dintre Terra si Luna ei
au conferit planetei în crestere o latură competitivă.
Luna determină anotimpurile, deoarece
părti din polul nord terestru sunt înclinate spre Soare
iar ulterior, părti ale polului sud terestru.
Luna mentine constantă această înclinare. Fortele gravitationale exercitate
actionează într-un mod care mentine constantă această înclinare.
După coliziunea colosală care a creat Luna,
planeta avea 90% din masa actuală totală.
Procesul de formare planetară
implică o competitie aproape biologică
a mai multor corpuri care se lovesc unele de altele cu viteze mari.
Când coliziunile s-au redus ca intensitate în urmă cu 3,9 miliarde de ani,
în Sistemul Solar rămăseseră 8 planete.
Sau nouă, dacă luăm în considerare pe Pluto.
Terra si-a asigurat a treia pozitie orbitală de la Soare,
care se află la 150 milioane km distantă.
Planetele nu se plac,
pentru că se atrag gravitational.
Asa că sunt spatiate egal.
Fiecare planetă se află la o distantă anumită de Soare.
Obiectele care nu au devenit planete s-au refugiat.
Asteroizii, formati din roci si fier,
si-au găsit azil în Centura Asteroizilor dintre Marte si Jupiter.
Cometele, compuse din praf înghetat si roci,
si-au găsit refugiu în Centura Kuiper,
putin dincolo de planeta Neptun.
Alte obiecte au migrat în norul Oort, la peste 1000 miliarde de km de Terra.
Aceste Porsche distruse reprezintă o bună analogie
cu Sistemul Solar precoce, cometele si asteroizii
care au supravietuit primelor zile.
Ca si aceste masini care sunt păstrate aici pentru piese,
putem asocia cometele si asteroizii ca fiind părti vitale
stocate de la formarea Sistemului Solar.
De-a lungul istoriei terestre,
multi asteroizi au deviat de la traiectorie
si au aterizat sub formă de meteoriti.
De-a lungul anilor, oamenii de stiintă au analizat asteroizii
si le-au determinat vârsta prin radiomarcare.
Deoarece meteoritii au aceeasi vârstă cu planetele,
ei pot fi dovezi pentru demonstrarea vârstei Terrei.
Aproximativ 4,5 miliarde de ani.
Din punct de vedere stiintific, e fantastic.
E ca si cum ai explora trecutul familiei
si ai găsi urme ale primelor antecesori în întreaga istorie terestră.
Sunt încă acolo.
Asteroizii si cometele
pot clarifica
originea apei de pe planeta noastră.
Acum 3,9 miliarde de ani,
Terra s-a răcit si a format un strat de silicati peste mantaua proprie,
având un miez de fier si nichel.
Un lichid fierbinte a acoperit curând suprafata planetei,
cu exceptia câtorva insule vulcanice care punctau sfera.
Una dintre proprietătile norocoase ale Terrei
a fost nasterea la locul potrivit,
într-o zonă numită "locuibilă".
Se află la o distantă potrivită de Soare,
acolo unde oceanele nu dau în clocot,
de prea multă căldură.
Si nici prea departe, asa încât oceanele să înghete.
Dar de unde are Terra atâta apă ?
Unii sustin că apa provine din vulcani,
care au apărut odată cu formarea Terrei.
Vulcanii aruncă mari cantităti de aburi în atmosferă.
La răcirea Terrei, aburii vulcanici se condensează sub formă de ploaie
si ar alimenta planeta cu apă.
Dar de unde au apărut aburii emisi de vulcani ?
Vulcanii reciclează materialul provenit din rocile topite
la nivelul mantalei terestre.
Inclusiv apa.
Dar aceasta nu e apă nouă
în sensul că mai fusese prezentă în oceane
si ajungea la suprafată pentru a doua oară.
Decanul cercetătorilor de la NASA, Michael Mumma,
sustine că apa planetară provine din spatiu.
Cometele, formate din gaze înghetate,
ar fi putut aduce apa pe Terra
în perioada impacturilor violente ale perioadei timpurii.
Eliberarea apei dintr-un corp înghetat
depinde direct de dimensiunea acelui corp.
Corpurile de mici dimensiuni s-au dezintegrat în atmosfera superioară.
Alte corpuri au furnizat materia la nivelul suprafetei terestre,
si pot vaporiza acea materie
care devine apa de pe Terra.
Mumma încearcă să afle dacă apa din comete
are aceeasi compozitie ca si apa planetară.
Stim că apa oceanelor terestre este un amestec de apă normală,
H2O,
si apă grea, HDO,
care include deuteriul,
un izotop al hidrogenului cu o masă de două ori mai mare.
Dar cometele sunt greu de studiat.
Putine trec prin vecinătatea planetei noastre
pentru că majoritatea orbitează în afara Sistemului Solar.
Totusi, în 1986, naveta spatială europeană Giotto a întâlnit cometa Halley,
cunoscută după numele descoperitorului ei,
si care se afla la 61 milioane de km de Terra.
Una dintre metodele de analiză a probelor
este de a lansa spectrometre de masă
printre resturile de cometă care se desprind de aceasta atunci când este activă.
Putem măsura cu acuratete compozitia gazoasă.
Aceasta s-a realizat pentru cometa Halley.
Apa din cometă este similară cu apa terestră.
Totusi, alte comete examinate,
au de două ori mai multă apă grea decât în oceane.
Acum stim, privind compozitia altor comete,
că acestea nu sunt la fel.
Asadar, nu stim dacă Halley
este reprezentativă pentru comete.
Majoritatea cometelor studiate până în prezent
provin din centura Kuiper, din exteriorul Sistemului Solar.
Asadar, probabil nu au contribuit la formarea Pământului.
Dar telescopul Gemini Nord din Hawaii,
a descoperit comete într-un loc neobisnuit.
În centura de asteroizi dintre Marte si Jupiter.
Aceste corpuri mai calde care contin gheată ar putea avea compozitie similară apei terestre,
deoarece s-au format în Sistemul Solar mai aproape de Soare.
În plus, dovezi surprinzătoare sugerează
că aceste comete neobisnuite nu au adus numai apa pe Pământ,
ci de asemenea, au însământat planeta
cu elementele constitutive ale vietii.
Originea vietii.
Rămâne una dintre cele mai enigmatice controverse legate de planeta noastră.
Un lucru este sigur: în urmă cu 3.9 miliarde de ani,
omenirea ar fi rezistat doar o clipă.
Atmosfera terestră era compusă din bioxid de carbon, vapori de apă,
putin azot si era deprivată de oxigen.
Ar fi putut formele primitive de viată să se dezvolte într-un asemenea mediu ?
Nu avem nicio dovadă că exista viată în urmă cu 4.3 miliarde de ani,
dar acum considerăm că ar fi existat conditiile necesare.
Cele mai vechi fosile terestre
au vârste de numai 3,7-3,9 miliarde de ani.
Unii cred că aceste vestigii au trăit
în străvechi ochiuri de apă sau lacuri.
Acolo, reactivii atmosferici si energia termică
au produs o supă primitivă de aminoacizi,
adică elementele fundamentale ale materiei vii.
Dar e posibil ca aceste elemente
să aibă altă sursă de provenientă ?
Posibil prin intermediul unui obiect extraterestru ?
Meteoritii contin materiale organice, inclusiv aminoacizi.
S-au format cumva, în perioada precoce a Sistemului Solar.
Astfel, materia organică este distribuită în spatiu.
Dar dacă asteroizii si cometele au adus elementele fundamentale ale vietii
reprezentând principalii transportori către Terra,
cum au reusit aceste elemente să supravietuiască teribilului impact ?
În laboratoarele Ames, de la NASA,
Pete Schultz si Seiji Sugita desfăsoară
un alt experiment de vârf, utilizând tunul vertical.
Speră să poată confirma într-o zi că asteroizii si cometele
ar fi putut aduce ingredientele necesare vietii, pe Terra.
Unul dintre lucrurile pe care încercăm să le lămurim, este modul în care
au supravietuit elementele vietii organice. Pot fi ele aduse pe Pământ
astfel încât să poată însământa planeta
pentru a initia conditiile de aparitie a vietii ?
Cometele si asteroizii au adus probabil
ingredientele esentiale pentru aparitia vietii la suprafata terestră.
Impactul a pregătit probabil suprafata
determinând aparitia unor conditii favorabile vietii.
Experimentele lor au demonstrat că meteoritii
au adus primii compusi cu atomi de C pe Terra primitivă.
Unii dintre acesti produsi ar fi putut produce
"cărămizile" necesare vietii.
Sunt necesare cercetări ulterioare.
Asadar, aici intră în atmosferă, arde pe măsură ce avansează.
Cu toate acestea, oamenii de stiintă sunt de acord că primele forme de viată
au fost organisme unicelulare care trăiau în oceane.
Astăzi, specialistii în biologie caută
descendentii celor mai timpurii ancestori cunoscuti
în cele mai nelocuibile locuri de pe Pământ.
Dacă epoca modernă ar fi reprezentată de un Cadillac,
viata primitivă ar fi reprezentată de o bicicletă.
Din aceste organisme, a rămas doar compozitia chimică
si cred că e important să ne amintim
că în 2 miliarde de ani de viată pe pământ,
toate formele vii erau microbiene.
Profesorul Ken Nealson este un vânător original de microbi.
Scormoneste planeta în căutarea celor mai mici forme de viată
care există astăzi pe Terra.
Terra primitivă era învăluită într-o atmosferă de hidrogen sau hidrogen sulfurat
continea mult metan, si putin bioxid de carbon.
Era un loc plin de energie.
Microorganismele au exploatat
fiecare nisă energetică a planetei.
Unii au denumit aceste forme de viată
extremofile sau termofile,
organisme care supravietuiesc în conditii extreme.
Să spunem că un meteorit imens a lovit Terra
iar temperatura pe Terra a crescut cu 40 de grade.
Asta ar fi minunat pentru extremofile.
De exemplu, stim că
cele mai "vechi" organisme, cele mai apropiate de un strămos comun,
sunt toate microorganisme termofile.
S-ar putea concluziona că viata s-a dezvoltat la temperaturi crescute.
Urmasii acestor organisme dezvoltate la cald, există si azi
si pot trăi la temperaturi de 110°C.
Dacă vrei să vezi termofile, mergi în rezervatia Yellowstone
iar acolo sunt lacuri clocotitoare si caldere cu apă rău-mirositoare.
Ani de zile, oamenii au crezut că sunt sterile,
în timp ce ele sunt pline de viată.
Sunt numai organisme adaptate la conditiile extreme.
Extremofilele din zilele noastre demonstrează
că formele de viată ar fi putut rezista si adapta
la conditiile extreme din perioada agitată a Terrei primitive.
Dar cum au ajuns organismele unicelulare să devină forme complexe de viată ?
Cu aproximativ 3 miliarde de ani în urmă,
viata primitivă absorbea energia provenită de la Soare.
Microorganismele subacvatice au format un pigment verde, numit clorofilă.
Aceasta le-a permis să capteze razele solare
si să determine o reactie chimică
care va converti bioxidul de carbon si apa în nutrienti.
Acest proces, denumit fotosinteză, a deschis calea multiplicării bacteriilor
către unele dintre cele mai primitive structuri terestre: cianobacteriile,
denumite în trecut si "alge verzi-albăstrui".
Cianobacteriile au eliberat mari cantităti de oxigen liber în apă si aer
si au initiat revolutia oxigenului.
Dintr-o dată, formele de viată s-au divizat în două categorii.
O categorie care a evitat oxigenul s-a refugiat în zona anaerobă a lumii,
iar cealaltă categorie a început să utilizeze oxigenul
ca pe un avantaj energetic deosebit,
iar apoi au putut evolua dimensional,
si probabil, mult mai rapid.
Un lucru e sigur, când cianobacteriile au căpătat această proprietate,
au surclasat orice alte microorganisme.
Multumită cianobacteriilor, viata s-a putut diversifica rapid
si a putut căpăta complexitate.
Fără ele, oxigenul molecular nu ar fi existat.
Astfel, plantele, animalele sau oamenii nu s-ar fi dezvoltat ca specii.
Asadar, dacă nu ar fi fost cianobateriile nu am fi existat nici noi.
Datorăm întreg patrimoniul terestru celor mai mărunte creaturi.
Avem origini comune.
Avem atâtea puncte comune cu bacteriile
încât nu încape nicio îndoială.
Desertul Mojave, aproape de Valea Mortii
în sudul Californiei, pare lipsit de viată.
Dar sub suprafata acestui lac secat,
colcăie strămosii vietii.
Cele mai precoce forme de viată de pe Terra
s-au putut adapta unor conditii extreme.
Astăzi, în desertul uscat si sterp numit Mojave, din sudul Californiei
geobiologul Ken Nealson caută să elucideze secretele vietii.
El a descoperit că microorganismele moderne
sălăsluiesc în medii ostile.
Ceea ce se observă la o primă vedere
sunt mici tunele sau movilite,
produse de gazele emanate de aceste microorganisme vii
în acest sol noroios.
Dacă rehidratăm această bucată de noroi uscat
si o punem la microscop,
ar fi plină de microorganisme înotând în toate directiile.
Asa arată viata în bazinele închise sau endoreice,
pentru organismele denumite extremofile,
care-si desfăsoară cu greu existenta într-un astfel de sol noroios.
Microorganismele au dominat o mare parte a istoriei terestre.
Au revolutionat planeta
si au deschis drumul evolutiei pentru mii de specii sofisticate.
Dar solul a fost cel care a adăpostit noile forme de viată.
Se crede că solul continental a început să apară acum 4 miliarde de ani.
Plăcile tectonice au produs căldură si presiune
care au generat roci mai usoare decât planseul oceanic.
Acestea au plutit si s-au acumulat
formând continente care si-au modificat forma si pozitia, în timp.
Prezenta imenselor continente au permis Terrei
să sustină componenta sa cea mai specială,
reprezentată de formele complexe de viată.
După 2 miliarde de ani de evolutie planetară si biologică,
primele plante si animale s-au îndreptat dinspre apă spre uscat.
Dar a durat sute de milioane de ani
înainte de aparitia speciei umane.
Odată ce Omul a început să domine planeta,
aceasta s-a schimbat pentru totdeauna.
Terra oferă acum cele mai bune conditii funciare
pentru specia umană în întreg Sistemul Solar.
Sapte continente diferite si nenumărate insule
adăpostesc 6 miliarde de oameni.
Cu toate acestea, cea mai mare parte a existentei Terrei,
a fost lipsită de prezenta oamenilor.
Istoria planetei a fost comparată cu durata unei zile,
iar prezenta omului este inclusă doar în ultimele 2 secunde ale acestei zile.
Acum rulăm pe circuit cu o viteză moderată
în această masină care merge lin. O cursă controlată.
Fac legătura cu viata pe Pământ.
Viata pe Pământ a avut urcusuri si coborâsuri,
dar prin comparatie cu evolutia altor planete
Terra a avut o călătorie linistită pentru câteva miliarde de ani.
De aceea viata a înflorit aici.
Dar cum omenirea navighează acum prin propriul viitor,
e posibil ca nava spatială Terra să revină la începuturile sale tumultuoase.
Oamenii, care învată din propriile greseli,
sunt făcuti să trăiască pe această planetă.
O frază adevărată la acest moment. Dar nu se stie în viitor.
Pământenii au transformat lumea într-un mod altădată inimaginabil.
Tehnologia.
Vehicule mecanice, dispozitive diverse si alte inventii
ne-au simplificat si îmbunătătit calitatea vietii.
Multe dintre aceste utilităti functionează sau sunt create din combustibili fosili,
extrasi din scoarta terestră.
Dar, în ultimele sute de ani,
inovatiile ne-au creat probleme la nivel planetar.
Oamenii au influentat major viata pe Pământ,
prin încălzirea globală sau explozia populatională;
asadar am produs efecte importante la nivelul mediului înconjurător.
Efectul de seră natural
reprezintă absorbtia radiatiilor infrarosii
de către atmosfera noastră, ceea ce încălzeste planeta.
Fără gazele cu efect de seră, Terra ar fi cu 30 de grade mai rece.
Dar în ultimii 20 de ani, aceste gaze s-au acumulat în exces,
mai ales bioxidul de carbon
produs prin arderea combustibililor fosili.
Încălzirea globală afectează agricultura,
nivelul oceanelor si starea vremii.
În trecut, nivelele de CO2 au crescut
prin cauze naturale, cum ar fi emanatiile gazoase vulcanice.
Se pare că actuala crestere a nivelului CO2 e mult mai rapidă ca atunci.
Pentru a observa modificările drastice
e necesară o călătorie în zonele putin locuite ale Terrei.
Aici, viitorul omenirii
se topeste, pur si simplu.
Polii Nord si Sud sunt denumiti zone criosferice,
regiuni acoperite de gheată si zăpezi.
Ele reglează temperatura si nivelul oceanului planetar.
Cercetător sef la NASA, Waleed Abdalati,
cercetează zonele înghetate ale lumii.
Senzatia de a te afla pe gheată este uimitoare.
Este imaculată...
în locuri unde bocancii mei au lăsat primele urme de acolo.
Te simti mărunt...
e vastă si impresionantă...
Dar în ultimul secol,
oameni de stiintă precum Dr. Abdalati
au fost martorii topirii calotei de gheată a Terrei.
Motivul: gheata si zăpada sunt albe,
reflectă lumina solară si răcesc planeta.
Din contra, oceanele deschide absorb lumina solară,
care determină încălzirea.
Pe măsură ce gheata se topeste, se produce mai multă apă liberă
care absoarbe mai multă energie solară si accentuează încălzirea planetei,
topind si mai multă gheată.
O stare de instabilitate,
pentru că si cea mai mică schimbare
tinde să se autoamplifice.
Iar efectele sunt incontrolabile.
Calotele polare sunt în pericol.
Topirea continuă a acestor întinderi
va produce la un moment dat o catastrofă planetară.
La Polul Sud, în Antarctica,
se găseste 70% din apă dulce de pe Terra.
Barierele glaciare care înconjură continentul retin gheata precum barajul Hoover.
Dar ele slăbesc.
După 12000 de ani de rezistentă
bariera Larsen B s-a prăbusit în 5 săptămâni.
La Polul Nord,
unii estimează că Oceanul Arctic va fi lipsit de gheturi vara
în următorii 40-60 de ani.
Cresterea temperaturilor
este un element de variabilitate naturală,
dar are si un element de contributie umană.
Stim că specia umană contribuie la încălzirea climei
si implicit la reducerea calotelor polare.
În Groenlanda, ghetarul Jakobshavn,
unul dintre cei mai rapid-curgători ghetari din lume,
se miscă acum ca un tren expres.
Acum se deplasează
cu 1,5 m pe oră, ceea ce este foarte mult pentru un ghetar.
Cel mai rău lucru ar fi ca toti acesti ghetari
să accelereze eliberarea de mari cantităti de apă în mare.
Ar însemna o crestere a nivelului mării cu 0,9 m.
În regiunile de coastă, 3 metri
înseamnă dislocarea a milioane de oameni.
Desi oamenii ar putea stabiliza
cantitătile de deseuri produse, procesul ar putea dura zeci de ani.
În acelasi timp, există procese naturale
care ar putea influenta soarta omenirii.
Planeta suferă propria ei transformare.
Modul în care modificăm planeta ne afectează pe noi si nu planeta în sine.
Asadar, ne putem bate joc de atmosferă
pentru câteva mii de ani de încălzire globală,
dar asta e numai o secventă. Pentru noi, e una importantă,
dar nu si la scara evolutiei planetare.
Donald Brownlee si colegul Peter Ward
au măsurat semnele vitale ale planetei
iar prognosticul e sumbru.
Terra ca si adăpost pentru specia umană si pentru alte animale,
a ajuns la bătrânete.
De ce ?
Soarele devine tot mai strălucitor si mai fierbinte.
Problema viitorului pentru formele avansate de viată pe Pământ
este că pe măsură ce Soarele devine mai strălucitor,
e de asteptat ca
bioxidul de carbon să dispară din atmosferă.
Animalele si plantele vor dispărea.
Oamenii vor dispărea în circa 500 milioane de ani
datorită încălzirii solare.
Dar în marele scenariu universal
e posibil ca oamenii să fi jucat un rol pozitiv.
Înainte de extinctia ca specie,
probabil că oamenii vor fi supravietuit mai mult decât orice altă specie complexă
datorită capacitătii de a se adapta la schimbările de mediu.
Din punct de vedere uman,
Terra va rămâne o planetă tip Porsche...
pentru încă jumătate de miliard de ani.
Ceea ce reprezintă o durată uimitoare
raportat la scala umană.
În timp ce nava spatială Terra navighează în ape necunoscute,
specia umană poate reflecta la uimitoarele realizări terestre
si la supravietuirea durabilă
în conditiile dure ale
UNIVERSULUI.
Traducere si adaptare biotudor@gmail.com